![](https://s.0352.ua/section/logo/upload/pers/32/logo.png?20240908)
08:01, 28 січня 2019 р.
"Нічого неможливого немає": як незряча тернопільська студентка вступила у престижний вуз у США (ФОТО)
Історія цієї дівчини дивовижна. Втративши зір у віці двох років, Ірина Білогорка не просто живе повноцінним і активним життям, але ще і домагається набагато більших успіхів, ніж багато людей, у яких немає проблем із зором. Іра багато подорожує (обходячись без супроводу), займається сальсою, плаванням і моделінгом, грає на гітарі та фортепіано.
Але найприголомшливішим її досягненням стало те, що дівчина вивчила англійську мову без жодних курсів і педагогів, виграла за програмою обміну студентами "Flex" навчання в американському коледжі та безкоштовне проживання протягом року в американській сім'ї. Після закінчення коледжу вона надійшла відразу в кілька зарубіжних вузів, в тому числі Ка-Фоскарі у Венеції. Однак свій вибір зупинила на Америці.
Тепер Ірина - студентка університету Minerva в США, а також - організатор благодійних форумів і тренінгів для українських абітурієнтів, які хочуть навчатися за кордоном.
"Я ніколи не сприймала відсутність зору як перешкоду для того, щоб жити цікавим і активним життям", - розповідає Ірина Білогорка. - "Просто людині з обмеженими можливостями потрібно працювати втричі більше, щоб домогтися успіху. Але нічого неможливого немає - головне визначитися, чого ми самі хочемо.
Я десять років навчалася у львівській школі-інтернаті для дітей з проблемами зору. Освіта там був непоганою, але в якийсь момент я зрозуміла, що для мене там мало можливостей і перспектив. Вирішила піти і спробувати щось нове. Сім'я підтримала - мене завжди підтримують, навіть коли я "замахуюся" на щось абсолютно неймовірне. Так, наприклад, було, коли я вирішила подати заявку на "Flex". Це програма обміну студентів, яка створена Бюро у справах освіти та культури Державного департаменту США, а адмініструється в Україні Американськими радами з міжнародної освіти за підтримки Міністерства освіти України. Її мета - дати можливість талановитій українській молоді навчатися в американській школі і протягом одного року жити в американській сім'ї, тобто повністю зануритися в мовне середовище. Причому все це - безкоштовно. Головне було - пройти відбір".
"Як ви дізналися про програму "Flex"?"
"Мені розповіла про неї моя молодша сестра Діана - в 2016 році вона вирішила прийняти в цій програмі участь. Я сказала, що теж хотіла б спробувати. Ми, правда, думали, що пройде тільки вона. Діана навчалася в англійській спецшколі, а я вивчала англійську мову самостійно, за відеоуроками на Youtube і програмою "Поліглот" Дмитра Петрова. А розмовну англійську підтягувала, спілкуючись з волонтерами Корпусу миру.
Відбір на "Flex" проходив у три етапи, я здавала тести мовою Брайля. Яке ж було моє здивування, коли виявилося, що я вийшла в фінал, а моя сестра - ні! До речі, на наступний рік Діана знову взяла участь в цій програмі і цього разу перемогла. Але тоді, в 2016 році, моїй радості не було меж. Я вирушила в Техас в школу El Paso".
"Якими були ваші перші враження від Америки?"
"Це моя перша серйозна поїздка за кордон. Я, звичайно, була дуже схвильована. Маса вражень, нові люди, оточення. Жила в родині, яка, крім мене, взяла дівчинку з Індонезії. Ми подружилися. Потім, правда, так склалося, що довелося переїхати в іншу сім'ю. Але я не пошкодувала: мої нові "host-parents" (гостьові батьки) були молоді: у них троє дітей, вони багато разів бували в Україні. Особливо мені подобалося, що ця сім'я дуже активно проводить свій вільний час, займається волонтерством, організовує якісь зустрічі, поїздки. З ними було дуже цікаво".
"Кажуть, через пару місяців проживання в новій країні первинна чарівність проходить".
"Так, у мене теж було кілька не найприємніших відкриттів. Перше - приїжджаючи в нову школу, думаєш, що ти тут новенький, тому будеш цікавий іншим людям і швидко "обростеш" друзями. Але з'ясовується, що новеньких тут весь час багато, і потрібно дуже постаратися, щоб у тебе з'явилися справжні друзі. Так, американці позитивні люди, вони ніколи не скаржаться, завжди ведуть себе спокійно. Але при цьому ця дружба поверхнева, ні про що. Ти не знаєш, що у людини всередині, і сам не можеш поділитися своїми переживаннями.
Мені пощастило, що моя школа знаходилася на кордоні з Мексикою: мексиканці більш відкриті. З ними простіше поговорити. Саме один-мексиканець заспокоїв мене щодо другого розчарування - мови. В Америці раптом з'ясувалося, що моя англійська, яка в Україні мені здавалася прекрасною, не така вже й ідеальна.
Спочатку я не встигала за темпом розмови людей, не уловлювала нюансів, не розуміла сленгу. Також з'ясувалося, що у мене сильний акцент. Я почала комплексувати. Але мій друг запевнив: тут всі приїжджі розмовляють з акцентом, соромитися цього не варто. Якщо оточуючі розуміють мене, а я їх, значить, все в порядку. Я заспокоїлася і змогла швидко адаптуватися. Через три місяці життя в умовах, коли навколо немає нікого україно- або російськомовного, волею-неволею починаєш думати по-англійськи, мозок звикає, і ти вже починаєш говорити вільно.
Що ще з мінусів? У невеликих містечках погано розвинений транспорт, іноді, щоб дістатися кудись, потрібно просити про допомогу інших людей. Але взагалі-то, позитивні враження від Америки у мене все-таки превалювали. Мене, наприклад, здивувало, наскільки менше часу люди там витрачають на приготування їжі. Вони краще швиденько підсмажать напівфабрикати, замовлять їжу на будинок або сходять в ресторан, а вільний час проведуть з сім'єю. Там приголомшливе дозвілля, в тому числі у школярів: футбол, осінні бали, посиденьки біля багаття і запікання на вогні маршмеллоу. Це так затишно і так здорово!"
"Розкажіть про навчання в школі".
"Ми могли вибирати предмети, які нам цікаві. Я вибрала ті, яких не було у мене в Україні - наприклад, найскладніший рівень англійської мови, космологію. Потім зрозуміла, що зробила помилку, нехтуючи звичайними уроками. Адже в США заняття, навіть з тих тем, що я вже проходила вдома, на значно вищому рівні.
Заняття тривали з 9 ранку до 4 години вечора, потім була вечеря і вільний час. У будні ми робили домашні завдання, а у вихідні - вирушали подорожувати з друзями або нашими host-parents".
"Наскільки я знаю, американська сім'я цілий рік надає вам дах і харчування, не отримуючи за це ні копійки - ні від вас, ні від організаторів програми "Flex". Навіщо їм все це?"
"Так, для нас це дійсно здається дивним: стільки клопоту - і ніякої вигоди. Але коли живеш в США, починаєш переоцінювати мотивацію вчинків людей. Їм хочеться зробити добру справу, важливо навчити цьому дітей, дати їм можливість спілкуватися з людьми з інших країн, а нам - зануритися в американську атмосферу. Проживши там рік, я вже і сама брала в гості дівчаток з Китаю. Поки я була в США, не звертала увагу, наскільки сильно у мене змінилося мислення. Помітила це тільки в Україні. Я стала набагато ширше дивитися на речі, усвідомлювати, що кожна людина має право вибору і думки. Наприклад, в Україні студенти, щоб отримати хорошу оцінку, заучують слова викладача. Американські так ніколи не роблять. Їм важливо зрозуміти, осмислити, а якщо вони не згодні - запросто про це говорять, і це норма. Америка вчить людей критично мислити і сприймати людей такими, якими вони є".
"У тому числі людей з обмеженими можливостями".
"Це точно. В Україні де-юре є інклюзія, але де-факто ні викладачі в навчальних закладах, ні однолітки, ні просто люди на вулицях зовсім не знають, як себе поводити з такими, як я. Я рік провчилася в Тернопільському правовому коледжі. Сидячи на лекціях, конспектувала матеріал на ноутбуці. І один з викладачів весь цей час був мною незадоволений, оскільки думав, що я просто нахабно відкриваю комп'ютер і займаюся сторонніми справами. Інші викладачі просто не знали, що зі мною робити, як мене вчити, як перевіряти. За кожним доводилося ходити, просити, пояснювати. В Америці це все чітко організовано, структуровано, ніяких проблем не виникає. Звичайно, і транспорт, і під'їзди будинків адаптовані для людей з обмеженими можливостями. Там зручно. І що найважливіше - тебе не сприймають як інваліда. З іншого боку, університет Minerva, де я зараз вчуся, зобов'язав мене ходити з тростиною - раніше я цього не робила. Я підкорилася, хоча і неохоче, тому що вважаю цю вимогу дискримінацією".
"Після року навчання в американській школі ви вступили відразу в кілька зарубіжних вузів, але зупинили свій вибір на університеті Minerva. Складно було вступати?"
"У більшості іноземних навчальних закладів подібна процедура: подаєш аплікацію, сертифікат іспитів TOEFL або IELTS, що підтверджує рівень володіння англійською мовою, рекомендаційні листи, пишеш мотиваційний лист на тему, чому хочеш вчитися саме в цьому вузі. Я дійсно пройшла відразу в кілька університетів, але фінансово не потягнула б там навчання - в тій же Італії один рік коштує 20 тисяч євро. У Minerva, правда, ще дорожче - 30 тисяч доларів на рік, але різниця в тому, що там процедура надходження - Need blind, тобто прийом наосліп, коли у студента не перевіряють його платоспроможність. Якщо він пройшов за конкурсом (а конкурс величезний), але не в змозі платити, університет надає дуже істотну фінансову допомогу. І студентський кредит, і знижки на навчання, і витрати на кишенькові витрати. В результаті сума скорочується вшестеро! Тобто фактично я заплатила за рік 5 тисяч доларів, і це з урахуванням потрібних книг, комп'ютера і т.д. У наступному році буде ще дешевше.
Minerva - відносно новий університет, абсолютно незвичайний. Процедура вступу тут відрізняється від інших вузів: іспити на креативність, знання математики і англійської мови складаєш прямо у них. Ще важливо мати волонтерський досвід у себе на батьківщині. Але просто написати "допомагаю дитячому будинку" не вийде: університет обов'язково передзвонить туди і перевірить. Все навчання в Minerva - семінари, контрольні роботи, лекції - проводяться онлайн. До кожного уроку ми отримуємо матеріали заздалегідь і ретельно готуємося. Часу це займає дуже багато - як повноцінний робочий день. Три рази в рік студенти здають практичні роботи. Я зараз вивчаю генно-модифіковані продукти, вплив ЗМІ на розуміння людьми ризиків і переваг сприйняття організмом ГМО".
"Чим ви займаєтеся у вільний від навчання час?"
"Сальса. Благодійністю. Я організувала в Україні кілька масштабних проектів. Наприклад, благодійні освітні конференції. Випускники "Flex" ділилися з абітурієнтами своїм досвідом, а зібрані гроші ми передавали на благодійні цілі. Крім того, я пройшла в Модель Європейського Союзу (це симуляція процесу прийняття європейського законодавства для всіх, хто хоче зрозуміти, як ця структура діє) як модель ООН. Цікаво буде взяти участь там, розібратися в тонкощах їхньої роботи. Ще до мене звертається багато студентів і абітурієнтів, які теж хотіли б навчатися за кордоном, але не знають, з чого почати і як долати перешкоди. Я консультую, допомагаю.
Ще я планую створити свій бізнес, який буде приносити не тільки мені гроші, але і користь суспільству. У нас сприймають фразу про "боротьбу за права людини", як фігуру мови, як щось, що зрозуміле саме собою, і чого дотримуються завжди і скрізь. Це поки не так. Я хотіла б після закінчення навчання повернутися в Україну і вплинути на цю ситуацію. Єдине, що може перешкодити - якщо не вистачить грошей закінчити навчання".
P. S. Тим, хто хоче допомогти Ірині Білогорке зібрати гроші на продовження навчання, повідомляємо номер її картки в "ПриватБанку":
4 731 219 110 186 990
Детальніше читайте у "Факти".
Якщо ви помітили помилку, виділіть необхідний текст і натисніть Ctrl + Enter, щоб повідомити про це редакцію
Останні новини
ТОП новини
Оголошення
18:29, 2 вересня
10:56, 30 серпня
71
16:08, 30 серпня
16:08, 30 серпня
live comments feed...